Härkäsimppu

Latinaksi: Triglopsis quadricornis

Ruotsiksi: hornsimpa

Englanniksi: fourhorned scuplin

Tuntomerkit:

Härkäsimpulla on tummankirjava ruumis ja kookkaat rintaevät, iso pää ja suuri suu. Päälaen neljä karheapintaista luukyhmyä ovat tyypillisiä meressä eläville härkäsimpuille, mutta ne puuttuvat sisävesimuodolta. Päässä on useita suoria piikkejä ja muihin sisävesien simppuihin nähden pyrstönvarsi on pitkä, noin pyrstön pituinen. Lähes päälaella sijaitsevat silmät, päältä hieman litistynyt ruumis ja uimarakon puuttuminen kertovat sopeutumisesta pohjalla elämiseen.

Esiintyminen ja alkuperä:

Härkäsimppua tavataan Pohjois-Amerikan pohjoisosissa, Grönlannissa sekä Euraasian pohjoisosissa. Euroopassa sitä esiintyy meressä vain Nordkapin itäpuolella ja Itämeressä eteläisintä osaa lukuun ottamatta. Meillä sitä esiintyy merialueen lisäksi kolmella päävesistöalueella syvissä järvissä, jotka ovat aikoinaan olleet yhteydessä mereen. Viime jääkauden loppuvaiheessa Äänisjoen laaksossa oli Vienanmereen laskeva laaja jääjärvi, minne härkäsimppuja mahdollisesti siirtyi Jäämerestä ja myöhemmin edelleen myös Itämeren altaaseen. Härkäsimput elivät makeissa vesissä joitakin tuhansia vuosia, minkä seurauksena itämeren härkäsimput ovat menettäneet kykynsä sietää täyssuolaista merivettä. Keski-Suomessa härkäsimppuja tavataan noin 30 järvessä., jotka kaikki ovat Salpausselän pohjoispuolella.

Lisääntyminen:

Härkäsimppu kutee talvella. Suomen rannikkovesissä härkäsimput ovat sukukypsiä jo 2-3 vuotiaina, jolloin ne ovat 15-17cm pituisia. Koiras kaivaa 10-20 metrin syvyydessä pohjaan kuopan tai kolon, johon mäti lasketaan yhtenä möykkynä. Mädin hautuminen kestää vähän yli kolme kuukautta ja sen aikaa koiras hoitaa ja vartioi mätiä. Härkäsimpun mäti on usein vihertävää, mutta muitakin värisävyjä tavataan, aina viininpunaisesta oranssiin.

Ravinto, kasvu ja lisääntyminen:

Makeassa vedessä härkäsimpun koko jää selvästi pienemmäksi kuin murtovedessä. Sisävesien härkäsimput ovat tavallisesti 10-15cm pituisia, kun ne merialueella saattavat olla 20-30cm pitkiä. Kasvu on ensimmäisenä elinvuotena nopeaa, mutta hidastuu pian. Suurimmat merestä saadut yksilöt ovat kilon luokkaa. Härkäsimpun ravintoa ovat pohjaeläimet ja kalat. Syvällä murtovedessä härkäsimpun pääravintoa ovat kilkit. Myös erinlaiset katkat ovat tärkeitä ravintokohteita. Simpun kasvaessa kalaravinnon käyttö lisääntyy, ja kalojen merkitys ravintona kasvaa myös simppujen siirtyessä syksyisin matalampaan veteen. Etenkin talvella härkäsimppujen mahoista voi tavata mätiä. Laji onkin saanut kärsiä mätirosvon maineesta, vaikka useimmiten simpun nauttima mätiateria on ryövätty lajitoverilta. Järvissä pienet härkäsimput syövät pääasiassa äyriäisiä. Merialueella härkäsimput siirtyvät keväällä tai alkukesällä matalasta syvempään veteen ja syksyllä takaisin matalaan. Pääsyynä vaeltamiseen pidetään lämpimän veden karttamista, sillä härkäsimppu ei kovin hyvin siedä yli kymmenasteista vettä.

Kalastus ja saaliit:

Härkäsimppu on ollut aikoinaan arvostettu soppakala. 1980-luvulla härkäsimpun värikäs ja isokokoinen mäti havaittiin erinomaiseksi eineeksi ja sitä alettiin ottaa talteen mm. Perämerellä.

Kantojen uhkatekijät, hoito ja uhanalaisuus:

Härkäsimppu jää piikkipäisenä helposti ja lujasti kiinni verkkoon. Härkäsimppu oli lähes kadoksissa Suomenlahden länsiosassa ja lounaisilta merialueilta 1970-luvun lopulta lähtien. Samanlainen ilmiö tapahtui aiemmin myös 1940-luvun lopulla. Molempina katokausina Itämeren suolapitoisuus on ollut keskimääräistä suurempi, joka on voinut vaikuttaa härkäsimpun vähenemiseen, koska laji on sopeutunut varsin vähäsuolaiseen veteen. Toinen vaikuttava tekijä on voinut olla suolapitoisuuden nousun välillinen vaikutus turskakannan runsastumisen muodossa. Kumpanakin härkäsimpun katojaksona turskakanta on ollut erittäin runsas. Viime vuosina on ollut merkkejä härkäsimpun runsastumisesta merialueella.