Kampela

Latinaksi: Platichthys flesus

Ruotsiksi: skrubbskädda

Englanniksi: flounder

Tuntomerkit:

Oikeasilmäkampeloiden heimoon kuuluu Itämeren neljästä kampelalajista kolme, ja niistä yleisin ja runsain on kampela. Luukyhmyrivien sijainti kylkiviivan molemmilla puolilla sekä selkä- ja peräevän tyvessä ovat hyviä tuntomerkkejä erottamaan kampelan puna- ja hietakampelasta, jotka kaikki ovat litteitä ja soikean levymäisiä. Kampelan silmät ovat yleensä oikealla kyljellä, mutta joskus ne voivat olla myös vasemmalla kyljellä. Kampela sietää vähäsuolaista, jopa makeaakin vettä, vaikka onkin aito merikala.

Esiintyminen ja alkuperä:

Kampelaa esiintyy kaikkialla Euroopan rannikkovesissä: Mustassameressä Novaja Zemjlan eteläosiin saakka. Se puuttuu kuitenkin Islannin, Grönlannin ja Huippuvuorten vesiltä. Kampela on harvalukuinen tai esintyy satunnaisesti Pohjanlahden pohjoisosassa Porin pohjoispuolella ja Suomenlahden itäosassa. Sitä on tavattu myös Pulmankijärvestä, johon kampelat vaeltavat Tenojokea pitkin Jäämerestä.

Lisääntyminen:

Kampela kutee ensimmäisen kerran 2-3 vuotiaana, koiraat nuorempina kuin naaraat. Etelä-Itämerellä kutu tapahtuu maalis-huhtikuussa syvässä vedessä sijaitsevilla hiekka- tai liejupohjilla ja syvänteiden reuna-alueilla. Pienikokoinen ja läpikuultava mäti on kelluvaa ja alkionkehitys tapahtuu välivedessä. Pohjoiseen tultaessa kampeloiden kutukäyttäytyminen muuttuu: ne kutevat rannikon tuntumassa matalassa rantavedessä. Alhaisen suolapitoisuuden takia mätimunat eivät enään kellu, vaan ne painuvat pohjaan. Kuoriutuvat kampelan poikaset ovat 3-4mm mittaisia ja symmetrisiä. Alle kuuden promillen suolapitoisuudessa kampeloiden lisääntyminen ei tahdo onnistua. Kun Suomen rannikoilla suolapitoisuus on korkeimmillaan 5-7 promillea, suolapitoisuuden vaihtelut vaikkutanevat varsin paljon kampelan lisääntymistulokseen.

Ravinto, kasvu ja vaellukset:

Kesällä kuoriutuneet kampelanpoikaset käyvät läpi muodonmuutoksen symmetrisistä poikasista aikuista muistuttaviksi nuoriksi kampeloiksi, jolloin mm. niiden silmät siirtyvät yläpuoliselle tummalle kyljelle. Nuoret kampelat asettuvat ennen loppukesää noin 2cm mittaisina matalille hiekkapohjille, joissa ne viettävät pari ensimmäistä elinvuottaan. Talven tullessa poikasten pituus on Suomen rannikolla tavallisesti 2,5-5cm. Suomenlahden länsiosassa naaraskampela saavuttaa 600g painon keskimäärin 10 vuotiaana, koiraat kasvavat vielä jonkin verran hitaammin. Kasvunopeudessa on kuitenkin suuria yksilönvälisiä eroja, sillä esimerkiksi Itämeren eteläosissa 5-vuotias kampela on jo noin 30cm pituinen. Suomen rannikolla kampelan hidaskasvuisuuteen vaikuttaa vähäsuolainen vesi, sillä kampelat joutuvat käyttämään runsaasti energiaa oikean nestetasapainon säilyttämiseksi. Kampelan suu on huomattavasti pienempi kuin piikkikampelan, mikä näkyy sen käyttämässä ravinnossa. Kampelan tärkeintä ravintoa ovat lieju- ja sinisimpukat. Simpukoiden lisäksi kampelat syövät kilkkejä ja katkoja. Kampelat siirtyvät pintavesien lämmetessä alkukesällä 5-30m syvyyteen hiekka- ja liejupohjille, kun taas talveksi monet siirtyvät syvemmälle usein noin 20-50 metrin syvyyteen. Vaikka kampela onkin usein varsin paikallinen kala, niin syksyllä ne saattavat liikkua varsin laajallakin alueella.

Kalastus ja saaliit:

Maukaslihaista kampelaa käytetään Suomessa ruokakalana varsin vähän. Ammattikalastuksessa sillä on huomattavampaa merkitystä Saaristomeren alueella ja Ahvenanmaalla varsinkin loppukesästä. Parhaimmillaan kampela onkin juuri loppukesällä tai alkusyksyllä, jolloin se on ehtinyt lihottaa itseään rasittavan kututapahtuman jälkeen. Ammattikalastajien vuoden 2003 kampelasaalis oli 42 tonnia. Vapaa-ajankalastajien vuoden 2001 kampelasaalis oli 244 tonnia ja pyydetty pääasiassa Uudenmaan ja Varsinais-Suomen merialueilta. Lähes puolet kyseisen vuoden saaliista saatiin Hangon merialueelta.

Kantojen uhkatekijät, hoito ja uhanalaisuus:

Kampelakantojemme runsauden vaihtelusta tiedetään melko vähän. Saaristomerellä kampela oli vähissä koko 1920-luvun ja uudelleen 1960-luvulla. Nämä runsauden vaihtelut voivat selittyä veden suolapitoisuuden vaihtelulla, koska nimenomaan alhaisen suolapitoisuuden kausina kampelakannat heikkenivät. Rannikkovesiemme mahdollisella suolapitoisuuden laskulla voisi tulevaisuudessa olla haitallisia vaikutuksia kampelakannoillemme.