Kuha

Latinaksi: Sander lucioperca

Ruotsiksi: gös

Englanniksi: zander

Tuntomerkit:

Piikkieväisellä ja terävähampaisella, selkäpuoleltansa vihertävänruskealla, harmahtavalta ja vatsapuolelta vaalealta hopealta hohtavalla kuhalla on ahvenen lailla kaksi erillistä selkäevää. Kuhan suu on ahvenen suuta isompi, yläleuan ulottuessa lähes silmän takareunaan asti.

Esiintyminen ja alkuperä:

Kuhaa tavataan laajalla alueella Itämereen, Kaspianmereen ja Mustaanmereen laskevissa vesistöissä. Esiintymisen eteläraja kulkee Alppien eteläpuolitse Pyreneille. Yhdestäkään Jäämereen laskevasta vesistöstä kuhaa ei sen sijaan tavata. Kuhan levinneisyys alue on istutustoiminnan ansiosta levinnyt länteen. Suomessa kuhaa tavataan maan etelä- ja keskiosissa. Maailman pohjoisimmat kuhajärvet ovat Kemijärvi ja Tengeliönjoen järvet. Rannikkoalueella kuhaa esiintyy Suomenlahdessa, Saaristomerellä sekä Ahvenanmaan itäosissa ja Lumparnissa. Pohjanlahdella kuhaa tavataan lähinnä suurten jokien suistoalueilla. Mm. Vaasan pohjoispuolella Maksamaan saaristossa tavataan kuhaa, jonka lisääntymisalue on Kyrönjoen suistossa. Vuoden 2002 lämpimän kesän myötä hyviä kuhasaaliita on saatu Pohjanlahden rannikolta eteläiselle Pohjanmaalle saakka, mikä on poikkeuksellista. Kuha on vaatelias lämpimien sisävesien laji, joka viihtyy hyvin myös murtovedessä, mikäli veden suolapituisuus ei ole liian korkea ja lämpimiä lisääntymisalueita on tarjolla. Ihanteellisena elinympäristönä kuhille on pidetty suuria, sameavetisiä järviä. Järvet voivat olla myös lievästi rehevöityneitä. Suomessa kuha elää levinneisyysalueensa äärirajoilla. Siten sellainen vesi, joka kesäisin lämpiää nopeasti ja pysyy pitkään lämpimänä sopii kuhalle hyvin.

Lisääntyminen:

Kuhakoiraat saavuttavat järvissä sukukypsyyden nelivuotiaina ja noin 35-40 sentin pituisina, naaraat 5-6 vuotiaina ja 50-60 sentin pituisina. Kuhan kutu alkaa vesien lämmetessä yli 10- asteiseksi. Etelä-Suomessa kutu yleensä alkaa toukokuun puolivälissä ja jatkuu usein juhannukseen asti, joskus jopa heinäkuulle. Pohjois-Suomessa kutu ajoittuu kesäkuun loppuun tai heinäkuun alkuun. Koiraat puhdistavat rantavesiin kutupaikan, johon naaras voi laskea jopa yli miljoona mätimunaa, jotka koiras hedelmöittää. Kudun jälkeen koiras jää vartioimaan pesää ja hoitamaan mätimunia. Poikaset kuoriutuvat 4-5mm pituisina ja levittäytyvät vapaan veden alueelle.

Ravinto, kasvu ja vaellukset:

Kuhanpoikanen alkaa syödä 5-6mm pituisena eläinplanktonia. Petokala kuhasta tulee ensimmäisen kasvukauden lopulla tai viimeistään toisen kesän alussa. Aikuisena kuha on monipuolinen peto, joka syö enimmäkseen noin kymmensenttistä kalaa. Kuhan kasvu on varsin nopeaa, mutta vaihtelee ravinnon määrän ja lämpötilan mukaan. Kuhanpoikanen kasvaa ensimmäisenä kesänään tavallisimmin 6-11 sentin mittaiseksi. Viisivuotiaalla kuhalla on pituutta yleensä 30-45cm ja painoa 0,2-1kg. Kasvu on nopeinta eteläsuomalaisissa rehevissä järvissä, hitainta Pohjois-Suomessa ja Saaristomerellä. Kuhat vaeltavat yleensä keväällä kutualueilleen matalaan veteen. Kudun jälkeen ne siirtyvät selkävesille syönnöstämään ja syksylle ne siirtyvät usein syvänteisin talvehtimaan.

Kalastus ja saaliit:

Kuha on taloudellisesti arvokkaimpia kalojamme. Se on merkittävä sekä ammattikalastukselle, että vapaa-ajankalastukselle. Kuhan kilohinta on viimevuosina ollut korkeampi kuin yhdenkään muun kalan ankeriasta lukuun ottamatta. Saalistilastojen mukaan maamme vuotuinen kuhasaalis oli viime vuosikymmenen lopulla yli kolme miljoonaa kiloa, josta runsaat puolet tai jopa kaksi kolmasosaa oli pyydetty rannikoiltamme. Sen jälkeen kuhasaaliit ovat välillä pudonneet alle kahden miljoonan kilon. Vapaa-ajankalastajien osuus saaliista on noin 70-90%. Ammattikalastajien saaliista valtaosa pyydetään myöhäissyksyllä, kevättalvella ja keväällä verkoilla. Viime vuosina kuhan pilkintä on taas yleistynyt.

Kantojen uhkatekijät, hoito ja uhanalaisuus:

Etenkin 1960-70 luvuilla maamme kuhakannat vähenivät ja monin paikoin hävisivät kokonaan. Vesien puhdistumiset, mittavat istutukset sekä etenkin useiden lämpimien kesien aikaansaamat voimakkaat kuhavuosiluokat ovat kohentaneet kuhakantoja monin paikoin. Kuhasta on tullut siian jälkeen Suomen toiseksi suosituin istutuskala. Vuonna 2003 maamme vesiin istutettiin lähes 9 miljoonaa kesänvanhaa kuhanpoikasta. Monin paikoin kuhakannat ovat istutusten myötä sekoittuneet. Istutuskantojen alkuperään ei ole aiemmin liiemmin kiinnitetty huomiota. Koska kuhakantojen ekologisia tai perinnöllisiä eroja ei vieläkään tunneta, kuhan kotiutusistutuksissa suositellaan nykyisin käytettäväksi alkuperältään mahdollisimman läheleiseltä alueelta peräisin olevaa kuhakantaa. Kuhaveden hoidon kannalta merkittävää on alueella tapahtuva kalastus, varsinkin verkkokalastus. Liian monessa tapauksessa kuhat kalastetaan keskenkasvuisina tiheillä verkoilla. Jotta mahdollisimman moni kuhanaaras ehtisi lisääntyä ennen saaliiksi joutumistaan, verkkojen solmuväli pitäisi olla vähintään 50mm, nopeakasvuisimmille kuhakannoille 55mm. Myös mätiävartioivien ja kudulla olevien kuhien vapakalastus on lisääntynyt kutuaikaisen rauhotuksen poistuttua.