Lohi (+Järvilohi)

Lohi:

Latinaksi: Salmo salar

Ruotsiksi: lax

Englanniksi: salmon

Järvilohi:

Latinaksi: Salmo salar m. sebago

Ruotsiksi: insjölax

Englanniksi: landlocked salmon

Tuntomerkit:

Varsin solakan ja pitkänomaisen lohen erottaminen taimenesta tuntuu välillä vaikealta. Pienemmän, teräväkärkisemmän pään ja ohuemman pyrstön varren lisäksi lohen pyrstön lovi on usein selkeämpi kuin meritaimenen. Samoin lohella yläleuka ulottuu noin silmän takareunan kohdalle, kun taas taimenella selvästi sen taakse. Lohen kyljillä tumma pilkutus harvemmin ulottuu selvästi kylkiviivan alapuolelle, taimenella taas tämä täplitys on yleistä. Suurempien suomujen takia kylkiviivan ja rasvaevän vää lohella 11-15, tavallisesti 12-14 suomua, kun taas taimenella niitä on 14-19, tavallisesti 16.

Esiintyminen ja alkuperä:

Lohesta tavataan kahta ekologista muotoa. Merilohi tekee merivaelluksen ja kutee mereen laskevissa joissa. Järvilohi elää sen sijaan koko elämänsä makeassa vedessä. Se vaeltaa järvissä ja kutee niihin laskevissa joissa. Molemmilla muodoilla uskollisuus omalle kotijoelle on johtanut jokikohtaisen, perinnöllisesti erilaistuneiden kantojen kehittymiseen. Lohen alkuperäistä elinaluetta ovat Atlantin valtameren pohjoisosa ja Itämeri. Suomen nykyisistä lohijoista Atlanttiin laskevat Näätämönjoki ja Tenojoki. Itämeren puolella lohi on aikoinaan lisääntynyt yli kahdessakymmenessä maamme joessa, mutta nykyään alkuperäinen, luontaisesti lisääntyvä lohikanta on jäljellä ainoastaan Tornion- ja Simojoessa. Suurin osa Itämeressä tavattavista lohista on istutuksista peräisin, joskin heikkojen istutustulosten ja parantuneen luonnollisen lisääntymisen seurauksena viime vuosina istukkaiden osuus saaliista on vähentynyt. Järvilohi elää muun muassa Vuoksen vesistössä, Laatokassa, Äänisessä, Vänernissä ja eräissä Pohjois-Amerikan järvissä. Suomessa Saimaan järvilohi on kokonaan viljelyn ja istutusten varassa. Vuoksen vesistön lisäksi istutettua Saimaan järvilohta on myös muissa suurissa järvissä, kuten Inarijärvessä ja Päijänteessä.

Itärajalla olleiden nousuesteiden poistamisen seurauksena myös Laatokan järvilohi pääsee jälleen nousemaan Hiitolanjokea pitkin Suomen puolelle saakka ja on jo muutamana vuonna onnistuneesti lisääntynytkin Kangaskosken voimalan alla. Jäämeren lohen järvimuodon Kuittijärven järvilohen nousuesteet on myös poistettu Kuusamon Pistojoesta ja on mahdollista, että lohi myös siellä nousee Suomen puolelle. Tuulomajoen lohen elvytyshankkeessa Luttojoen yläosalle siirretyistä emolohista osa on onnistunut kutemaan Suomujoen vanhoilla lisääntymisalueilla. Lohenpoikasia on löytynyt alueelta muutamana vuotena.

Lisääntyminen:

Lohen ja järvilohen kutunousu jokiin alkaa kevättulvan aikaan, huipun ajoittuessa usein kesäkuulle ja jatkuu kesän lopulle. Kutu tapahtuu myöhään syksyllä (syys-, loka- ja joskus jopa marraskuussa) virtapaikkojen matalilla sorapohjilla. Nopeimmin sukukypsiksi kehittyvät lohet palaavat merivaellukseltaan kudulle jo yhden meressä vietetyn vuoden jälkeen. Näitä lohia kutsutaan kosseiksi, ja ne ovat lähes kaikki koiraita. Pieni osa koiraista saattaa kutea isompien vaelluslohien kanssa jopa jo jokipoikasena, ennen omaa vaellustaan (ns. kääpiökoiraat). Yleensä koiraat ovat kudulle palatessaan 5-10 vuotta (josta jokipoikasina 1-6 vuotta) ja painavat 2-20kg iästä riippuen. Naaraslohet tulevat sukukypsiksi kasvettuaan meressä 2-5 vuotta. Järvilohinaaraat ovat kudulle palatessaan noin 4-7 vuoden ikäisiä. Ne painavat silloin keskimäärin neljä kiloa (3-8kg). Koiraat ovat kudulle palatessaan yleensä naaraita vanhempia (5-8 vuotta) ja kookkaampia (4-9kg). Pääosa saaliista on 2-3 merivuoden ikäisiä kaloja ja saaliskalojen keskipaino on noin 6-7kg. Suuri osa kuteneista lohista kuolee kutua seuraavan talven aikana, mutta pienehkö osa niistä saattaa kutea useammankin kerran, käyden välillä meressä tai järvessä kasvamassa. Jokeen talveksi jääviä yksilöitä kutsutaan talvikoiksi.

Ravinto, kasvu ja vaellukset:

Lohen jokipoikasten ravintoa ovat ensimmäisenä kesänä eläinplankton, pienet hyönteiset sekä pohjaeläimet. Myhöemmin poikaset syövät suurempia hyönteistoukkia ja aikuisia vesihyönteisiä, jotka usein ovat virran kuljettamia. Meri- tai järvivaelluksen alussa nuoret lohet käyttävät vielä jonkin aikaa pintahyönteisiä ja vesiselkärangattomia ravinnokseen, mutta noin 25 sentin koosta alkaen enimmäkseen kalaa. Itämeressä lohen tärkeintä ravintoa ovat silakka ja kilohaili, järvissä yleensä muikku. Lohi on aikuisena nopeimmin kasvava kalamme. Lohen kasvussa on suurta vuosien ja yksilöiden välistä vaihtelua. Ensimmäisen merivuoden jälkeen Itämeren lohet ovat 1-3 kilon, toisen merivuoden jälkeen 3-7 kilon ja kolmannen meressä vietetyn vuoden jälkeen 7-13 kilon painoisia. Järvilohi kasvaa hitaammin kuin merilohi. Saimaalla järvilohet painavat ensimmäisen järvivuoden jälkeen noin 0,5-0,9kg, toisen vuoden jälkeen 1,5-3kg, ja kolmannen vuoden jälkeen 2-6kg.

Tenojoen lohi vaeltaa laajalla alueella Pohjois-Atlantilla, pääosa isoista lohista kasvaa Färsaarten pohjoispuoleisella merialueella ja muutamat käyvät aina Grönlannin itärannikolla asti. Pohjanlahden lohikantojen tärkeimmät syönnösalueet sijaitsevat Itämeren eteläosissa, jonne päästäkseen Torniojoen latvoilla syntyneiden lohien on vaellettava jopa 2000 km. Jos Selkämerellä esiintyy runsaasti pientä silakkaa, voi osa lohista pysähtyä syönnökselle sinne. Suomenlahden lohet pysyttelevät syönnösvaelluksellaan pääosin Suomenlahden alueella. Vuoksen vesistön järvilohen tärkeimpiä syönnösalueita ovat Paasivesi ja Pihlajavesi, mutta vaellukset saattavat ulottua aina Etelä-Saimaalle asti.

Kalastus ja saaliit:

Itämeren lohisaalista seurataan vuosittain. Lohisaaliit ovat pienentyneet huomattavasti 1980- ja 1990-lukujen taitteen huippusaaliista. Rysät ja ajoverkot ovat ammattikalastajien tärkeimmät lohipyydykset. Vapaa-ajankalastajat tavoittelevat lohia merialueelta vetouistelemalla ja jokialueilta sekä uistelemalla että heittokalastamalla. Myös Teno- ja Näätämöjoen sekä Torniojoen ja Simojoen kalastusta, saalista ja lohikantojen tilaa seurataan.

Kantojen uhkatekijät, hoito ja uhanalaisuus:

Itämereen laskevissa joissa tapahtuneet ympäristömuutokset ovat heikentäneet lohen elinmahdollisuuksia. Koskia on valjastettu voimantuotantoon ja perattu uittoa varten, ojitukset ovat liettäneet kutusoraikkoja ja jätevedet heikentäneet veden laatua. Näiden muutosten takia Suomen 18:sta Itämereen laskevasta lohijoesta on ainoastaan kaksi jäljellä. Lohta on istutuksin pyritty palauttamaan jo useampaan jokeen. Kasvualueilla meressä lohen uhkana on ollut liiaksi voimistunut kalastus. Se on vähentänyt kotijokiinsa kudulle selviävien emokalojen määrää. M-74-oireyhtymää, missä mädistä kuoriutuvat poikaset kuolevat ruskuaispussivaiheessa, on todettu Itämeren lohella jo vuodesta 1974 lähtien. 1990-luvulla sen aiheuttama poikaskuolleisuus kasvoi voimakkaasti, mutta vaihteli paljon emokohtaisesti. Viime vuosina tämä poikaskuolleisuus on tästä selvästi vähentynyt ja oli vuonna 2003 alle 10%. Vaikka oireyhtymän aiheuttajaa ei vielä täysin tunneta, yhtä mieltä ollaan siitä, että M74 liittyy lohen meressä syömään ravintoon. Se on ajoittain lisäuhka Itämeren lohelle, koska sellaisia jokia, joihin lohet vielä pääsevät kutemaan, on vähän jäljellä. Jäämereen laskevien jokien lohikantojen suurin uhka on Gyrodactylus salaris-lohiloinen, joka on Norjassa tuhonnut lohikannan paristakymmenestä joesta. Sen leviämistä Itämeren vesistöalueelta vedenjakajan toiselle puolelle pyritään ehkäisemään elävän kalan siirtokielloilla, kalastuskaluston desinfioinnilla ja valistuksella. Kaikki Itämereen ja Jäämereen laskevat lohikannat ovat vaaraantuneita ja järvilohikannat äärimmäisen vaaraantuneita.