Ankerias

Latinaksi: Anguilla anguilla

Ruotsiksi: ål

Englanniksi: eel

Tuntomerkit:

Elintavoiltaan salaperäinen ja olemukseltaan käärmemäinen sisävesissämme ainoa kala, jonka ruumiin etupuoliskolta alkava pitkä selkäevä, surkastunut pyrstö ja peräevä ovat kasvaneet yhteen. Parillisista evistä ovat jäljellä vain rintaevät. Pää on melko pieni, suippokuonoinen. Paksu nahka on pienten suomujen ja reilun limakerroksen peittämä.

Esiintyminen ja alkuperä:

Ankeriasta on useissa Euroopan ja Pohjois-Afrikan vesistöissä. Ankerias on huolestuttavasti vähentynyt koko levinneisyysalueeltaan. Suurista vesistöistämme ankerias lienee noussut runsaimmin Kymijokeen ja Kokemäenjokeen. Tietoja jokeen noussuista ankeriaista on myös niinkin pohjoisesta kuin Kemijoen vesistöistä. Mereen laskevien jokien patoamisen myötä ankeriaiden luontainen nousu järviimme on lähes kokonaan estynyt, mutta istutettuna sitä on nykyisin useissa vesistöissä.

Lisääntyminen:

Ankeriaan elämä alkaa tiettävästi Atlantin Sargassomerestä. Ankeriaiden on päätelty kutevan 17-20 asteisessa vesikerroksessa 150-400 metrin syvyydessä. Ainuttakaan sukukypsää tai pitkällä kehityksessä olevaa ankeriasta tai hedelmöittynyttä mätimunaa ei ole kuitenkaan tavoitettu. Sen sijaan pienimmät Atlantilta löydetyt ankeriaanpoikaset ovat olleet 5-7mm mittaiset. Leptocephalus-poikaset nousevat kuoriuduttaan pintavesiin ja aloittavat kulkeutumisen merivirtojen mukana. Pari-kolme vuotta avointa Atlanttia kuljettuaan leptocephalus-poikaset saapuvat euroopan rannikoille kesäkuussa ja muuttavat muotoaan. Läpikuultavat, mutta muuten paljon aikuisen kaltaiset lasiankeriaat nousevat Euroopan länsirannikon jokisuihin. Itämeren jokiin nousevat yksilöt ovat jo hieman vanhempia kasvu- eli kelta-ankeriaita.

Ravinto, kasvu ja vaellukset:

Ankerias syö pohjaeläimiä ja pikkukaloja pääasiassa yöllä kesäkuukausina. Kasvuankeriasvaihe kestää järvissä koirailla 6-9 ja naarailla 8-15 vuotta. Suurimmat ankeriaat saavuttavat yli metrin pituuden, 3 kilon painon ja 20 vuoden iän. Sukukypsyyden lähestyessä kalat lähtevät lähes 6000km:n pituiselle kutuvaellukselleen. Matkanteossa olevia kaloja ei ole tavoitettu varsinaisesta valtamerestä eikä ankeriaiden käyttämistä suunnistuskeinoistakaan ole vielä saatu selvyyttä.

Kalastus ja saaliit:

Ankerias on arvokkaimpia kalojamme, jos arvo määritellään kilohinnan mukaan. Se on ollut kuitenkin aina melko vähälukuinen ja siksi sen merkitys on kokonaisuutena ollut varsin vähäinen. Ankeriaan istutukset aloitettiin jo yli sata vuotta sitten, suuremmassa määrin kuitenkin vasta 1960-1970 luvuilla. Kaikkiaan vesiimme istutettiin silloin yli 8miljoonaa ankeriaanpoikasta. Vuosina 1979-1989 istukasankeriaiden tuonti maahamme oli kalatautivaaran takia kiellettyä. Ankeriassaalis oli vuosina 1978-1980 70-80 tonnia vuodessa, mutta istutusten tauottua se putosi vuoteen 1985 mennessä alle 30-tonniin. Vuonna 1989 uudelleen alkaneet istutukset ovat lisänneet ankeriassaaliita. Ankeriasta pyydetään pitkäsiimalla, ongella, katiskalla ja rysällä.

Kantojen uhantekijät, hoito ja uhanalaisuus:

Euroopan rannikon jokiin nousevien lasiankeriaiden määrät ovat dramaattisesti vähentyneet 1980-luvun alusta lähtien noin sadanteen osaan. Syyksi on esitetty liian tehokasta pyyntiä, ympäristömyrkkyjä, japaninankeriaan loisnematodia, luontaista kannanvaihtelua ja Golf-virran pohjoisreunan siirtymistä aiempaa pohjoisemmaksi. 95% ankeriaista pyydetään lasiankeriaina, ja näistä suurin osa menee viljelylaitoksiin jatkokasvatukseen, ja osa päättyy edelleen istukkaiksi. Nykyisin melkein kaikki Suomen sisävesien ankeriaista istutuksista peräisin. Suomen lajien uhanalaisuus 2010-mietinnöissä ankerias luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi.